A KÍGYÓ ÖLELÉSE 

CIRO GUERRA filmje

A KÍGYÓ ÖLELÉSE grandiózus történet, mely egy amazóniai sámán és két tudós találkozását, megismerkedését, kalandokkal és árulásokkal teli kapcsolatát, életüket megváltoztató barátságát meséli el. Karamakate az utolsó képviselője törzsének, a német etnológus, Theodor Koch-Grunberg pedig az első kutató, aki Észak-Amazóniába utazott az ősi tudás nyomában. Negyven évvel később az amerikai botanikus Richard Evans Schultes elődje nyomába eredt. A film ötletét az Amazonas kolumbiai vidékének első felfedezői által írt naplók inspirálták. 

SZINOPSZIS
Karamakate, a nagyhatalmű amazóniai sámán, tözsének utolsó képviselője a világtól elvonultan, a dzsungel mélyén él. A magány évtizedei chullachaqui-vá változtatták, olyan emberré, aki emlékek és érzelmek nélküli üres kéregként létezik. Életét azonban felrázza egy amerikai etnobotanikus érkezése, aki a Yakrunát, a szent varázsnövényt keresi, amely megtanít álmodni. Együtt indulnak Amazónia szívébe, és utazásuk során a múlt, a jelen és a jövő egybeolvad, Karamakate pedig lassan visszanyeri elveszett emlékeit.

A történet a sámán és a két megszállott fehér ember road movie-ján túl a kolumbiai rendező kezében egy gigantikus parabolává nemesül az őstermészet és a globalizáció örökös küzdelméről. A film egy bennszülött szemével láttatja a gyarmatosítás groteszkségét, a hittérítés bornírtságát, mi több egy valódi ayahuasca – szeánsz után nekünk is szegezi a kérdést: vajon elég bölcsek vagyunk ahhoz, hogy örökségünket ne játsszuk ki mohó érdekeknek?

RENDEZŐI JEGYZET
“Amikor csak országom térképére néztem, 
lenyűgözött a nagy ismeretlen.
A terület fele felfedezetlen, zöld tengerként terül el,
melyről semmit sem tudunk. 
Az Amazonast, ezt a kiismerhetetlen tájat
mi ostobán egyszerű fogalmakká redukáltuk. 
Kokain, drogok, indiánok, folyók, háború. 
Tényleg csupán ennyiről lenne szó?
Nincs kultúrája, történelme?
Nincs benne lélek, mely átalakul?
A felfedezők másként vélekedtek.
Ezek az emberek minden kockáztattak és mindent hátrahagytak, 
hogy meséljenek egy általálunk elképzelhetetlen világról. 
Ők léptek először kapcsolatba ezzel a világgal,
miközben az emberi történet 
egyik legvéresebb holokausztja zajlott.
Képes lehet az ember a tudományon és művészeten keresztül 
meghaladni a brutalitást? 
Volt, akinek sikerült.
A felfedezők elmondták történeteiket.
Az őslakosok még nem.
Ez az ő történetük. 
A vidéké, mely akkora, mint egy egész kontinens. 
Elmondatlan és eddig soha nem látott.
Az az Amazonas már nem létezik.
A moziban, e film által azonban újra életre kelhet.”

CIRO GUERRA

Theodor Koch-Grünberg

1907-ben, Theodor Koch-Grunberg ezt írta naplójába: “Ebben a pillanatban, nem lehetséges biztosan tudnom, kedves olvasó, hogy a végtelen dzsungel már hatalmába kerített-e teljesen, mint másokat, akik ezeken a vidékeken kalandoztak, és véglegesen és gyógyíthatatlanul elvesztették ép elméjüket. Ha ez a helyzet, csak elnézését kérhetem és megértését, hisz látomásaim azokban a boldog órákban oly gyönyörűek voltak, hogy nem ismerek nyelvet, amin meg tudnám fogalmazni szépségüket, magasságosságukat. Csak annyit tudok, hogy amikor kijózanodtam, mintha egy csuklyát rántottak volna le a szememről: egy új ember lettem!”

AMAZÓNIA

Sok-sok évvel később, Ciro Guerra filmrendező és stábja új típusú felfedezőkké váltak, akik kameráikkal bemerészkedtek a dzsungel mélyébe, hogy felfedezzék Amazónia ismeretlen vidékeit. A KÍGYÓ ÖLELÉSE hét héten keresztül forgott Vaupés dzsungeleiben, és ez első fikciós játékfilm, melyet a kolumbiai Amazonas vidékén forgattak az elmúlt harminc évben. Továbbá ez az első kolumbiai film, melynek egy őslakos a főszereplője, és amely az ő perspektívájából meséli el a történetet. De Amazónián túl - mely az ország számos államát magába foglalja és persze tovább is terül, otthont és menedéket adva többszáz őslakos közösségnek, szokásaiknak és nyelveiknek, melyek közül sok mára már elveszett -  ez a történet a barátságról, a hűségről és az árulásról is szól.

A film olyan nemzetközi sztárok segítségével készült el, mint Jan Bijvoet (Borgman) és Brionne Davis. Természetesen szerepelnek benne helyi születésűek, mint Antonio Bolívar, Nilbio Torres és Miguel Dionisio Ramos, valamint több tucatnyi képviselője e távoli vidék különböző törzseinek. Ez az érintetlen táj a legtöbb kolumbiai számára is ismeretlen, az idegenek peidg irigyen sóvárognak utána.

A stáb célja az volt, hogy felkeressék az őslakos közösségeket és kapcsolatot építsenek a kölcsönös tiszteletre és tudásra alapozva. Minden tárgyalási helyzetben egyenesen és nyíltan kommunikáltak, és mindig szem előtt tartották, hogy ez az őslakosok földje.

A forgatókönyvet Ciro Guerra négy éves folyamat során írta meg, írótársa, Jacques Toulemonde segített a végleges forma készre csiszolásában, hogy a nyugati történetmeséléshez szokott közönség számára könnyebben befogadható legyen a történet. 

Fontos megjegyezni, hogy az Amazonas vidékén forgatott néhány film közül szinte mindegyik a felfedezők nézőpontjából mutatta be az eseményeket, és az amazóniai őslakosokat gyakran primitív vadaknak ábrázolják. 

Ez a film egy soknemzetiségű, multikulturális, soknyelvű forgatás eredménye: a belga és amerikai főszereplőktől eltekintve a stáb tagjai olyan helyekről érkeztek, mint Peru, Venezuela, Mexikó; kolumbiaiak jöttek szerte az országból, Bogotá, Cali, Santa Marta és Boyacá vidékéről. Szerepeltek a filmben az Ocaina, Huitoto, Tikuna, Cubeo, Yurutí, Tukano, Siriano, Karapano és a Desano törzsek, akik mindannyian a rendkívül ritkán lakott Vaupés megyében élnek. 

A kolumbiai Amazónia buja vidéke egyszerre volt meglepő és félelmet keltő a stáb számára. A választott helyszín soha nem látott, ismeretlen vadon, ugyanaz a hely, ahol a felfedezők (Grünberg és Schultes), akiknek naplói a film készítőjét inspirálták, csodálatos emberi és kulturális aranybányára bukkantak.

"A forgatáshoz csaknem 8000 kg súlyt mozgattunk meg. Mintha évtizedeket utaztunk volna vissza az időben a korig, melyet ábrázolni akartunk. Kenukon, tutajokon és öreg repülőkön közlekedtünk, és csónakon, motoron, riksán, teherautón, dömperen, terepjárón. Nem kalkuláltunk a Mavecure hegyek emelkedőivel, ami több, mint 3000 méteres szintkülönbséget jelentett egy olyan sziklán, amely szappanná változott, amint víz érte", meséli Cristina Gallego producer.

Az őslakos közösségek, a polgárőrség és egy ápolónő támogatása mellett a stáb egy "payé", az egyik helyi törzs sámánjának támogatását is élvezte, aki csatlakozott hozzájuk, és számos szertartást elvégzett a dzsungel "segítségét" kérve, hogy megóvja őket a betegségektől, az állatoktól és a rossz időtől.

INTERJÚ CIRO GUERRA RENDEZŐVEL

Ez a produkció olyan kihívások elé állította rendezőjét, amilyenek elé talán eddig egyetlen filmje sem. Guerra elismeri, hogy minden eddiginél többet kockáztatott és követelt munkatársaitól. Többször eljutott addig a pontig, hogy feladja; a financiális és forgatási nehézségek éppúgy problémát okoztak, mint a rejtélyes dzsungel, ahogy egyre mélyebbre hatoltak benne.

"A forgatás első hetének végén mély kétségbeesés lett úrrá rajtam" írja a naplójában, kicsit hasonlóan a történet ötletét adó felfedezők beszámolóihoz. "A problémák túl nagyok voltak, az időnk túl kevés. Kristálytisztán láttam, hogy ezt a filmet lehetetlenség befejezni. Túl nagyot álmodtunk, túl messzire céloztunk. Bűnösen optimisták voltunk, vártam, hogy az istenek és a dzsungel haragja lesújtson ránk. Ezzel a tisztánlátással, mint a tengerész, aki elsőként veszi észre, hogy süllyed a hajó, leültem és felkészültem az elkerülhetetlenre. De aztán tanúja lehetettem, hogyan születik meg a csoda.”

Honnan jön ez a történet?

Személyes érdeklődésből. Meg akartam ismerni a kolumbiai Amazonas-vidék világát, amely az ország felét alkotja, mégis rejtett és ismeretlen maradt számomra, pedig egész életemben Kolumbiában éltem. Úgy érzem, hátat fordítottunk ennek a tudásnak, ennek a világlátásnak. Szörnyen alulértékelt, pedig alapvető tudás ez. Amikor pedig elkezded tanulmányozni és kutatni, a felfedezők szemüvegén át látod, akik mindig európaiak vagy észak-amerikaiak. Ők voltak azok, akik idejöttek és felvilágosítottak minket a saját országunkkal kapcsolatban. Ezekről a találkozásokról akartam mesélni, de új perspektívából, melyben a főszereplő a megszokottól eltérően nem a fehér ember, hanem az őslakos. Ez a teljes perspektívát megváltoztatta és megújította. Úgy akartuk elmesélni ezt a sztorit, hogy hű legyen a élményeikhez, és közben a világon bárki megértse.

A történet két különböző idősíkban játszódik; két felfedező naplóján alapul, akik sosem találkoztak. Milyen módszerrel írta meg a forgatókönyvet és hogyan találta meg narratív szálat a történet elmeséléséhez?

Van egy gondolat, amely számos, az őslakosok világáról szóló szövegben felbukkan az idő fogalmának egészen másfajta koncepciójáról. Az idő számukra nem lineáris, ahogyan mi, nyugati ember látjuk, hanem számos univerzum létezik párhuzamosan. Ezt a koncepciót nevezik "idő nélküli időnek", vagy "tér nélküli térnek". Megláttam a kapcsolatot a felfedezők történeteivel, akik arról írtak, hogyan jött egyikük Amazóniába a másik lábnyomait követve, és aztán ugyanazzal az őslakos törzzsel találkozott, majd megtudta, hogy elődje mítikus figurává változott. Az őslakosok számára mindig ugyanaz az ember, ugyanaz a szellem látogatta meg őket újra és újra. 

Ez az idea, hogy egy életet, egy tapasztalatot több ember testén keresztül élnek meg, lenyűgöző volt számomra, és úgy véltem, remek kiindulópontja lehetne a forgatókönyvnek. Megmutatta, hogyan gondolkodnak az őslakosok, de kapcsolódott a nézőhöz is, aki képes megérteni ezeket a mi világunkból érkező embereket, és az ő figurájukon keresztül lassan látni kezdjük  Karamakate vízióját a világról. 

Mindezzel a hátuk mögött, hogyan látja kapcsolatukat a helyi közösségekkel? Hogyan reagáltak a filmre?

Az őslakosok nagyon nyitottak és elképesztően segítőkészek voltak. Az amazóniai emberek vicces emberek, hatalmas szívvel. Eleinte persze óvatosak, tartózkodóak, míg nem derül ki, mik a valódi szándékaid, hiszen hosszú időn át azok az emberek, aki idejöttek, csak kifosztották és bántották őket. De amint rájönnek, hogy nem jelentesz fenyegetést, lelkesek lesznek. Boldogok voltunk, hogy velük dolgozhattunk. 

Nem mást tettünk, mint megmentettük Amazónia emlékezetét, amely többé már nem létezik, amely már nem az, mint valaha volt. Remélhetőleg ez a film megteremti ezt a képet a kollektív emlékezetben, mert az olyan karakterek, mint Karamakate, a bölcs, harcos-sámánok fajtája mára kihalt. A modern őslakosok sok tudást megőriztek, de a nagyja elveszett, kultúrák, nyelvek tűntek el. Ez a tudás szájhagyomány útján terjedt, soha nem írták le. 

Személyes tapasztalatomból tudom, hogy ezt a tudást megpróbálni megszerezni megszégyenítő élmény, mert ez nem olyasmi, amit olyan rövid idő alatt, mint például az egyetemi évek, el lehetne sajátítani. Ez az életmódhoz kötődik, generációkhoz, természeti ciklusokhoz. A tudás gigantikus falaként írható le, melyet csak csodálni lehet, és talán a felszínét megkarcolni. Az egyetlen útja a megtanulásának, ha megéli az ember, és sok sok éven át éli ezt az életet. 

Csak remélni tudjuk, hogy ez a film felcsiholja a bátorság tüzét a nézőkban, a vágyat a tanulásra, hogy tiszteljék és megóvják ezt a tudást, mely felbecsülhetetlen értékű a modern világban. Nem a folklórról vagy az ősi kultúrákról van itt szó, hanem arról a bölcsességről, amely válaszol a mai ember sok kérdésére attól kezdve, hogy hogyan kerüljünk egyensúlyba a természettel, hogyan használjuk a legjobb módon energiaforrásainkat anélkül, hogy kimerítenénk azokat; hogyan teremtsünk harmóniát nem csak az ember és a természet között, hanem az emberi létezés számtalan különböző formája között. Eljutni ehhez az egyensúlyi állapothoz a boldogság egyik útja; és ezt a fajta boldogságot az aktuális politikai és szociális rendszerek nem képesek megteremteni. (!!!)

Ez a kutatás és e tudás megismerése hozott változást az Ön világába bármilyen módon?

Minden lehetséges módon. Egészen más ember vagyok, mint aki a folyamat elején voltam. Szerintem mindenki, aki részt vett a film elkészítésében ugyanígy érez. Megtanulsz úszni ebben a gigantikus áramlatban, mely minden nap új dolgokat tár eléd, új víziókat. Láttuk, hogy minden tudást hordoz, a sziklától a fáig, a rovar vagy a szél, és megtanultuk, hogyan leljünk boldogságra ebben. Ez egy perspektívaváltás. Nehéz mindannyiunk számára,  akik a kapitalista rendszerben születtünk és nevelkedtünk, hogy megváltoztassuk az életünket. De megismertük a létezés egy másik formáját, és tudjuk, hogy nem csak egy módon lehetünk emberek. Felfedezni a szépséget a másikban, megismerni és tiszteletben tartani azt, legalább olyan fontos.

A SZEREPLŐK

JAN BIJVOET (THEO)

A flamand színész 1966-ban született Antwerpenben. 2005 óta színésze és egyik művészeti vezetője az Antarctica Színháznak. Mozi- és tévéfilmekben is szerepelt, valamint számos televíziósorozatban tűnt fel vendégként. Játszott az Ad Fundum (1993), az Alabama és Monroe (Oscar-jelölt a Legjobb nem angol nyelvű fim kategóriában 2012-ben) című filmekben, valamint főszerepet kapott a 2013-ban a cannes-i versenyprogramba is beválogatott Borgman című filmben. 2007-ben Flamand Kulturális díjra jelölték színházi tevékenységéért. Az Ad Fundum után Bijvoet kizárólag színházi szerepeket vállalt, filmekben nem is játszott, sőt időnként még nagyobb szünetet is tartott, és számos ajánlatot utasított vissza, hogy tanulhasson, olvasson, utazzon. 

Ahogy Vaupés őserdei fölött repült, elbizonytalanodott. Nem sokat tudott az Amazonasról. Növényzettel sűrűn borított területnek képzelte el, ahol indián törzsek élnek, akinek egy részével korábban még senki sem érintkezett. Annyit sejtett, hogy az őserdő hatalmas és eszébe jutott a sokat idézett mondat, ami ugyan csak részben írja le a dzsungelt, de nagyon igaz: „Az őserdő a világ tüdeje.” Bijvoet tudott a Kolumbiát sújtó vallási elnyomásról és a gyarmatosításról is. 

„Először jártam Kolumbiában és az Amazonasnál is. Ahogy közeledtünk a helyszínhez, egyre inkább éreztem, hogy különleges kalandban lesz részem.” – mesélte a színész. Később egyre inkább tudatosult benne, hogy ő is csak ugyanaz a fehér ember, aki az őslakosoknak rengeteg kárt, fájdalmat okozott. Nem sejtette, hogy majd indián nyelvet is kell tanulnia: a forgatáson szembesült azzal, hogy a filmet nem angolul, hanem a régió nyelvén forgatják. Keményen dolgozott, napi 15-16 órát is. Hajnali 4:15-kor kelt, megreggelizett és 6-kor már indultak is hajóval a forgatási helyszínre, ami másfél órányi távolságra volt a szállásuktól. Gyakran előfordult, hogy késő estig próbáltak. A forgatás izgalmai elől a természet nyújtott menedéket. „Ahogy egy-egy jelenet közben szünetet tartottam, éreztem a folyó sodrását és a dzsungel hatását. Fantasztikus pillanatok voltak.” 

A német felfedező, Grünberg, aki Bijvoet karakterét ihlette, igyekezett beilleszkedni a helyiek közé, mégsem tudott szabadulni attól, hogy fehér ember. “Nyugati módon gondolkodik, és rengeteg kutatnivalót cipel magával. A szeretet egyben birtoklás is, mint tudjuk. Fél a haláltól, de nem tudja, miért. Valószínűleg valahol mélyen még mindig materialista maradt, ahogy fiatalon megtanulta, bár megpróbált elszakadni a gyökereitől.  Megértettem, hogy ide csak békében és szeretettel lehet jönni. Nagyon tetszett a történetben, hogy Ciro azt próbálja megmutatni, Grünberg mennyire szerette az amazonasiakat. Annyira szerette, hogy az életét is hajlandó volt feláldozni értük. Itt akart meghalni.” 

Bijvoet rengeteget tanult az amazonasi tapasztalatokból, szinte megújult. Az őslakosokkal való közös munka is különleges élményt jelentett. „Fantasztikusan dolgoztak, sokkal jobbak voltak, mint egy-egy képzett színész. Persze sokat próbáltak, gyakoroltak, mégis volt bennük egy természetes ösztön, tudták, hova kell nézni, mit kell csinálni. Még a megtanult szövegen keresztül is megőrizték egyéniségüket. Nem színészkedtek egyáltalán, minden, amit tettek, egyszerűen működött.” – mesélte a sokat tapasztalt színész. 

BRIONNE DAVIS (EVAN)

Az amerikai színész Texasban született és korán kezdte a színészkedést: gyerekkorában Tom Sawyert játszotta. Több mint 30 filmben szerepelt, köztük az Óz boszorkányai (2011), a Vírus a fedélzeten (2007), a Narcissist (2014), a Savaged (2013), a Ne nézz hátra: pihenő a pokolban (2008) és a Holidays with Heather (2006) című alkotásokban. 

A filmek mellett színpadon is folyamatosan játszik, sőt előfordul, hogy saját maga írja a szöveget is. New Yorkban szerepelt Sam Shepard True West című darabjában, A Noble Exile címmel pedig monodrámát írt Tennessee Williams nyomán.  

Davis bevallotta, hogy a forgatás előtt fogalma sem volt, mire számíthat majd Amazóniában. “Tudtam, hogy mágikus vidék, de egyben nagyon kemény is. A forgatás első napján arra kértek, hogy evezzek egy kenuban. Meg akarták mutatni, hogyan kell, de én emlékeztem, hiszen még Oklahomában, a cserkésztáborban megtanultam evezni. Így kezdődött hát az én dzsungelkalandom. Előfordult, hogy esett, és néha úgy éreztem, a csillagok érintésnyi távolságra vannak tőlem. Az igazi vadonban voltam, ahol megértettem, hogy az élet és a halál ösvényei egymás mellett haladnak. A boldogság és a pusztítás egyaránt jelen van az Amazonasnál. Gyönyörű és varázslatos hely.” 

Davis karakterét Richard Evans Schultes, a kiváló amerikai botanikus és felfedező figurája ihlette. Davis és Schultes közös szenvedélye a természet. Schultes a kaucsuk nyomában járt, ami a helyieknek annak idején a halál szinonímája volt. „A filmben még az utazásai elején látjuk, mielőtt azzá a csodálatos emberré vált volna, aki megtanulta a helyiek nyelvét, harcolt ezért a vidékért és megmutatta az egész világnak az Amazonas csodás növényvilágát.”  

Felkészülésképpen Davis intenzív kutatómunkát végzett. Két könyvet is elolvasott Schultestől, de amikor megérkezett Kolumbiába, mindezt maga mögött hagyta, és arra kérte a rendezőt, hogy kezdjék az alapoktól. "Nem tudok semmit. Hadd felejtsek el mindent. A negyedik forgatási napra már nagyon közel éreztem magamhoz a karaktert, és ettől kezdve minden működött.”

Davis rengeteget tanult az őslakos szereplőktől, sohasem fogja elfelejteni őket, főként Antonio (Ocaina-Huitot őslakos) marad emlékezetes számára, aki az idősebb Karamakatét játssza. „Csodálatos ember, nagyon közel kerültünk egymáshoz.” És különösen értékes volt számára az a bizalmi viszony, amit a rendezővel, Ciro Guerrával alakított ki, valamint a Huitoto nyelv tanulása és a közös munka a stábbal. „A karrierem eddig is jól alakult, láttam már a sivatagot, találkoztam csodás emberekkel, és most eljutottam az Amazonashoz is.” 

ANTONIO BOLÍVAR SALVADOR (TAFILLAMA)
(az idősebb Karamakate) 
 
Az Ocaina törzs egyik utolsó élő tagja. Leticiában lakik, mely Amazónia fővárosa és egyben legnagyobb kikötője is. Szerepelt már korábban filmekben, de nem szívesen beszél ezekről a tapasztalatairól, mert – mint mondja – ezek a filmek tiszteletlenek voltak saját kultúrájával szemben. Amellett, hogy az egyik főszerepet játszotta, még a cubeo, huitoto és tikuna indián nyelvek tolmácsaként is sokat segített, és ő tanította az indián nyelvekre a külföldi színészeket is. “Minden szót elmagyaráztam, a színészek leírták, elismételték és erősen koncentráltak, hogy meg is jegyezzék” 

Bár Antonio élvezte a munkáját a forgatáson, néha mégis magányosnak érezte magát annyi fehér ember között, ezért kérte, hogy a fia, Pedro Antonio is csatlakozhasson hozzá. 

Antonio az amazóniai emberek legjobb tulajdonságait egyesíti. Szeretne bízni az idegenekben, át akarja adni a felhalmozódott tudását és hálás, ha tisztelettel bánnak vele. „Ez a film valóban bemutatja az Amazonast, a világ tüdejét, a legnagyobb tisztító szűrőt a világon és az értékes indián kultúrát. Ez a film legnagyobb érdeme.” 

NILBIO TORRES
(a fiatal Karamakate) 

Nilbio Torres a dzsungelben nőtt fel, elképesztő fizikumát is ennek köszönheti, illetve a kemény munkának, amit kiskorától kellett végeznie. A KÍGYÓ ÖLELÉSE a 30 éves fiatalember első filmes tapasztalata, korábban kizárólag a mezőgazdaságban dolgozott. Nehezen fejezi ki magát spanyolul, leginkább a cubeo nyelvet használja, de mégis megtalálja azt a néhány szót, amivel elmondhatja, hogy mit is jelentett neki ez a film: „Miután kiválasztottak, egy hetet Bogotában töltöttem műhelymunkával. Ez volt az első alkalom, hogy elhagytam Vaupést és ez volt életem első repülése is. Nagyon féltem, mert a falumban azt mondták, hogy Bogotá tele van rablógyilkosokkal. Úgy érzem, hogy ez a film hűen mutatja be az elődeink történetét, azt, ahogyan a fehérek bántak a helyiekkel, ahogy a kaucsuk-ültetvényeken kizsákmányolták az embereket. A falumban meg is kérdeztem az öregeket, és pontosan azt mesélték el, amit a filmben is látni lehet. Ezért is döntöttünk úgy, hogy támogatjuk ezt a filmet.” 

MIGUEL DIONISIO RAMOS
(MANDUCA)

26 éves, a kolumbiai Nazareth-ben született és nevelkedett, az amazonasi Tikuna törzs tagjaként. Testnevelést tanul a bogotai egyetemen, és a legnagyobb vágya, hogy hivatásos edzővé váljon. A forgatás különleges és újszerű tapasztalat volt számára, a művészet és a testi kifejezőeszközök szempontjából. Azt mutatta meg számára, hogy miként lehet az életet más nézőpontokból is szemlélni. „A színészi játék megváltoztatta a dolgokhoz való hozzáállásomat. Végre felismertem saját magam, felfedeztem a saját testem, az érzéseimet, hogy ki vagyok valójában, és azt, ahogy ezt a karakterem megéli. Ráéreztem, hogy ki volt Manduca, mik voltak a számára fontos értékek, hogy tisztelte a népét és azt az embert, akit kísért. Végül már szinte bennem volt Manduca, teljesen átéltem a figuráját.” Ramos szerint ezt a filmet egész Kolumbiában vetíteni kellene, iskolákban, egyetemeken is, hogy mindenki lássa az amazonasi indián embereket. Miguel Ramos a hozzá hasonló Manducák képviselője, akik távol a civilizációtól több figyelmet követelnek a kolumbiai indián közösségeknek. 

CIRO GUERRA 
producer, rendező

Kolumbiában született 1981-ben. A Kolumbiai Állami Egyetemen film- és televízió-rendezést tanult. Több díjnyertes rövidfilm után 21 évesen rendezte első játékfilmjét La Sombra del Caminante (The Wandering Shadows) címmel, melyet számos fesztiválon díjaztak: San Sebastian, Toulouse, Mar de Plata, Trieszt, Havanna, Quito, Cartagena, Santiago és Varsó.

Második játékfilmjét, a Los Viajes del Viento-t (The Wind Journeys) első alkalommal 2009-ben Cannes-ban az Un Certain Regard szekcióban vetítették, majd 17 országban mutatták be, és számos fesztiválon is látni lehetett. Nemrégiben a kolumbiai filmkritikusok a 10 legjobb kolumbiai film közé választották. Guerra első és második nagyjátékfilmjét is nevezte Kolumbia hivatalosan Oscar-díjra. A KÍGYÓ ÖLELÉSE Ciro Guerra a harmadik játékfilmje. 

Ciudad Lunar

A CIUDAD LUNAR egy filmgyártó cég, melyet Ciro Guerra rendező és Cristina Gallego producer hozott létre azzal a céllal, hogy támogassa és segítse a kolumbiai filmkészítőket, akiknek munkája túlnyúlik a mainstream kommerciális mozifilmek sémáin. Bátorítani szándékoznak a személyes és szerzői ötleteket, melyek megvilágítják és gazdagítják a kolumbiai filmművészet narratíváját. Igazán eredeti víziókat keresnek, melyek képesek elmesélni a régió történeteit új és meglepő nézőpontokból, és olyan minőségűek, hogy eljussanak hazai és nemzetközi piacokra, és megmérettessék magukat a hagyományos és nem hagyományos versenyeken.

Amazóniai értelmező szótár

AYUMPARI: Köszöntés az amazóniai Cohiuano törzs nyelvén. Jelentése: itt vagyok, jelen. 
CAAPI: Jelentősen hallucinogén hatású kúszónövény. A nagyobb hatás elérése érdekében a caapiból készült főzethez más növényekből készült levet is kevernek. 
CABOCLO: A fehéreknek dolgozó, domesztikált őslakosok elnevezése. A kifejezés szó szerinti fordítása: áruló. 
CAUCHERO: A kaucsuk-kitermeléssel foglalkozó fehérek elnevezése. 
CHIRICASPI: Hallucinogén hatású gyógynövény, alkalmanként az amazóniai sámánok is használják. 
CHORRERA: A kaucsuk-kitermelés egykori központja Kolumbiában, az Amazonas vidékén. A huszadik század elején a kolumbiai kormány kaucsukbáróknak engedte át a területet, ahol a caucherok bántalmazták, a végletekig kihasználták az indián őslakosokat. Rövid ideig kapucinus szerzetesek is éltek itt, majd a Peruval folytatott háború alatt (1920 körül) katonai bázis működött itt, később azonban teljesen elhanyagolták. Ma emlékhely: az indián őslakossággal szemben elkövetett bűnökért a kolumbiai és a perui kormány 2012-ben hivatalosan is bocsánatot kért. 
CHULLACHAQUI: Az Amazonas vidékének mitikus figurája, az ember üres váza. A dzsungelt járja, hogy minél több embert megtévesszen. Az indián mitológia szerint a világon minden embernek van egy chullachaqui-megfelelője, aki a pontos mása, egy kéreg, belülről azonban teljesen üres. 
COCA: A kokacserje a dél- és közép-amerikai indiánok szent növénye. Már az ókorban is nagy becsben tartották, mert enyhíti az éhséget, fáradtságot és szellemi megkönnyebbülést is okoz, ellazít. A cocából készül a kokain.
COHIUANO: Kihalt amazonasi törzs, melyet a kaucsukbárók pusztítottak el. 
KASCHIRÍ: Fermentált manióka (más néven tápióka) likőr. 
MALOCA: Hagyományos építésű, tágas amazonasi közösségi épület.
MAMBE: Finom porrá őrölt koka- és yaruno-levelek keveréke. A yaruno növény aktiválja és felerősíti a koka-levelek tápláló és energetizáló hatását. 
PAYÉ: Az amazóniai közösségek vallási és szellemi vezetője. Az ősi tradíciók őrzője, tudós és a gyógynövények szakértője. 
SIRINGUERO: Azokat az őslakosokat és meszticeket (félvérek) nevezik így, akiket a kaucsuk-bárók rabszolgasorban tartottak és a kaucsuk-ültetvényen való munkára kényszerítettek.  Egész életükben embertelen körülmények között kellett dolgozniuk. 
VIRAKOCHA: Nagy hatalmú indián istenség. Bizonyos amazóniai közösségekben ezt az elnevezést az európai megszállókra használták. 
VIROLA: A dzsungelben fellelhető cserje-fajta. A szára hallucinogén alkaloidokban gazdag. A caapiból készülő főzet gyakori alapanyaga, hiszen segítségével a szellemvilág is megidézhető. 
YAKRUNA: Hallucinogén hatású, főként a kaucsukfán lakó kúszónövény. Azokból a fákból, ahol a yakruna előfordul, rendkívül tiszta kaucsuk-folyadékot lehet kinyerni. 
YARUMO: Nagyméretű fafajta, levelei gyógyító hatásúak. 

ALKOTÓK

A Ciudad Lunar (Kolumbia) produkciója, a NorteSur (Venezuela), MC Producciones (Argentína), Buffalo Films (Argentína) koprodukciója, együttműködésben a Caracol Televisiónnal és a Dago García Produccionesszel, az FDC, INCAA, CNAC, Ibermedia és Hubert Bals támogatásával.

RENDEZTE CIRO GUERRA
PRODUCER CRISTINA GALLEGO
FORGATÓKÖNYV CIRO GUERRA és JACQUES TOULEMONDE
EXECUTIVE PRODUCEREK CRISTINA GALLEGO, RAÚL BRAVO, MARCELO CÉSPEDES, HORACIO MENTASTI
FÉNYKÉPEZTE DAVID GALLEGO
LÁTVÁNYTERVEZŐ ANGÉLICA PEREA
ART DIRECTOR RAMSES BENJUMEA
HANG MARCO SALAVARRIA
HANG DESIGN CARLOS GARCÍA
PRODUKCIÓS VEZETŐ CESAR RODRÍGUEZ
VÁGÓ ETIENNE BOUSSAC, CRISTINA GALLEGO
ZENE NASCUY LINARES
VFX ÉS UTÓMUNKA CINECOLOR
FORMÁTUM S35MM
FORGATÁSI HELYSZÍNEK AMAZONAS, VAUPÉS, GUAINÍA (KOLUMBIA)
HOSSZ 125 PERC
MŰFAJ MISZTIKUS KALANDFILM