VIVIAN MAIER NYOMÁBAN

(FINDING VIVIAN MAIER)

amerikai dokumentumfilm, 2014, 84 perc 

Rendezte: John Maloof & Charlie Siskel 

SAJTÓKÖNYV

Hosszú szinopszis

A Vivian Maier nyomában című film egy rejtélyes dada története, aki több, mint százezer fényképet készített titokban, melyeket a külvilágtól elzárva tartott. A felvételek évtizedekkel később kerültek napvilágra, és alkotójukat a huszadik század legünnepeltebb fotóművészei közé emelte. Maier különös, lebilincselő élete és művészete eddig soha nem látott fotókon és képsorokon tárul fel, több tucatnyi interjúban olyanokkal, akik azt hitték, ismerik őt. Maier, a jómódú new yorki és chicagói külvárosi család gyerekfelvigyázója 2009-ben halt meg és örökre feledésbe merül, ha az amatőr történész, John Maloof nem bukkan rá egy doboz fotónegatívra egy aukción. Maloof kutatásba kezdett, hogy összeállítsa Maier tengernyi képének archívumát és megértse a művészt, a kreátort. További negatívokat szerzett más gyűjtőktől, majd leltárba vette, beszkennelte, kinyomtatta és kiállította Maier munkáit a nagyközönség számára is. Ahogy a történet és Maier fotói szétterjedtek a világhálón, a jelenség önálló életre kelt a világ különböző pontjain megvalósuló kiállítások és kapcsolódó események formájában.

A film az alkotók, Maloof és Charlie Siskel kutatását követi nyomon, akik Maier történetét az általa készített többezer fotónegatív, sok órányi szupernyolcas filmfelvétel és hanganyag, valamint hegynyi személyes tárgya átfésülésével igyekeznek rekonstruálni. Miközben a filmesek igyekeznek Maier egykori munkaadóinak, az általa felvigyázott gyerekeknek, boltosoknak, kíváncsi szomszédoknak és útját keresztező ismeretleneknek nyomára bukkanni, a történet a fel nem fedezett művész kliséjéből egy különleges, időként zavarba ejtő és meghökkentő portrévá alakul át. Maier története legalább annyi kérdést vet fel magunkról, mint róla.

RENDEZŐI NYILATKOZAT — Charlie Siskel

Mindannyian megválaszthatjuk, hogy mit akarunk, hogy a világ tudjon rólunk. Végül mégsem tehetünk mást, mint hogy felfedjük magunkat. Lehet, hogy Vivian Maier nem akarta, hogy a világ tudjon róla és fotóiról. Úgy döntött, hogy eltitkolja létét és elrejti művészetét a világ elől. Ám elrejteni valamit az elpusztítani ellentéte. Maier megőrizte felvételeit és a sors kezére bízta azokat. Hasonlóan Kafka instrukcióihoz, hogy égessék el írásait olvasatlanul, ha azt is kívánta, hogy látatlan maradjon munkássága, óhaját figyelmen kívül hagyta az utókor.

A dokumentumfilmesek szintén megválasztják a történetet, melyeket el akarnak mesélni. Maier munkásságának és hatalmas mennyiségű személyes hagyatékának évekig tartó átrostálása után filmünk egy gyerekfelvigyázó bőrébe bújt művész története lett, akinek felfedezése megkésett hírnevet és elismertséget hozott neki. Maier bizonyos értelemben kém volt. Megörökítette az utcai életképeket, az embert úgy, ahogy és ahol megjelent – a hátsó udvarokon, a gettóban és a külvárosokban. Művészként Maier kívülálló volt, és ez érzékennyé tette a perifériára szorult emberek iránt, akiket gyakran fotózott. Ám művészetének szolgálatába állított céltudatosságáért magas árat fizetett.

Maier humorosan úgy aposztrofálta magát: „rejtélyes nő” vagyok. Vadul védte magánszféráját és ragaszkodott ahhoz, hogy függetlenítse magát a munkaadó családok polgári értékrendjétől. De lehet, hogy titokban vágyott a családi kötelékre, melynek olyan közelről lehetett tanúja évtizedeken keresztül, és melyek saját gyerekkorában szétszakadtak.

Filmünk Maier sötétebb oldalát világítja meg, melyet ő talán nem akart megmutatni másoknak. Ám ez csak egy szelete a történetnek. Munkái most már a fotótörténelem részét képezik és tagadhatatlanul valódi kincsesbányának nevezhetők. Maier munkásságának felfedezése nem csak történetének ad méltó befejezést, történet sem lenne nélküle.

RENDEZŐI NYILATKOZAT — John Maloof

Mivel édesanyám egyedül nevelt, és elég szegények voltunk, már kisgyermekként élelmessé kellett válnom. Így hát a kidobott szemétből kiszedtem a hasznosítható darabokat és eladtam a bolhapiacon. Ha akartam valamit, magamnak kellett kitalálni, hogyan juthatok hozzá, így hát erre kényszerültem.
2007-ben éppen egy könyvet írtam Chicagó egyik környékéről, ahol éltem, és azon tűnődtem, hogyan találhatnék régi fotókat illusztrációnak. Eszembe jutott, hogy szerencsét próbálok a helyi limlom- és bútor aukciósházban. Vettem egy doboznyi fotónegatívot, ami aztán sosem kerüt be a könyvbe, de valahogy éreztem, hogy meg kell tartanom a dobozt. Úgy gondoltam, majd megnézem később, ha több időm lesz. Két évvel később jutottam el odáig, és kiderült, hogy a huszadik század legkiválóbb utcai fotóinak birtokosa lettem. Elhatároztam, hogy dokumentumfilmet készítek arról az emberről, aki ezeket az elképesztő fényképeket készítette.

A negatívok egy Vivan Maier nevű nő alkotásai voltak. Hozzáférést kaptam hagyatékához és tonnányi fura kacatjához, úgyhogy nyomozó munkába kezdtem, hogy kiderítsem, ki is volt ő. Erről a folyamatról akartam filmet készíteni. Egy bizonyíték elvezetett valakihez, aki ismerte őt, majd általa jutottam el egy másik emberhez és így tovább. De minél több derült ki róla, annál több kérdés vetődött fel. Tetszene neki, amit csinálok? Miért rejtette el fotóit és személyes életét mások elől? Ki a fene ez a nő? Kezdett mitológiai személlyé válni a fejemben. 

Megszállottságom eredményeként rengeteg interjút készítettünk, fura történetek garmadáját gyűjtöttük össze a világ minden pontjáról. Nagyjából száz embert találtunk, akik kapcsolatban álltak Vivan Maierrel. A filmben arról beszéltek, amiről akartak. Bízom benne, hogy a filmből átjön az őszinteség és tisztaság, és több lesz, mint egy rejtélyes művész felfedezése – olyan történetté válik, amely megváltoztatta a fotozás történelmét. 

Interjúk John Malooffal - szemelvények 

A chicagói gyerekfelvigyázó, Vivian Maier munkáit egy 29 éves történész, John Maloof fedezte fel véletlenül, amikor egy nagy kupac fotónegatívba botlott egy aukción. Blogot indított, hogy közzé tegye a csodálatos fotógyűjteményt, de nem számított a világ hihetetlen reakciójára. A média felkapta és minden fontos orgánum, a New York Times-t is beleértve írt a fotókról.

DC: Elmesélné, hogyan bukkant a fotókra?

JM: 2007-ben egy helyi történelmi társaság elnökeként társszerzőként könyvet írtam a Portage Park környékéről. A könyv illusztrálásához szükségem volt régi fotókra, ezért elmentem a helyi aukciósházba és kiszúrtam néhány negatívot, melyek chicagói helyszíneket ábrázoltak, úgyhogy megkockáztattam és megvettem a teljes doboznyi anyagot, abban reménykedve, hogy jók lesznek a célra. Amikor szerzőtársammal átfutottuk a doboz tartalmát, úgy láttuk, hogy a könyvbe nem lesznek jók a fotók, ezért ahogy volt, betettem a szekrénybe. Csak a könyv befejezése után vettem elő megint és néztem át újra, és beletelt vagy fél évbe, mire rájöttem, hogy az anyag nem pusztán akármilyen régi pillanatképek gyűjteménye, hanem fantasztikusan jó fotók.

DC: Milyen benyomást tettek Önre?

JM: Mivel akkoriban még nem foglalkoztam fotózással, pusztán a történelmi kontextus tekintetében voltak érdekesek számomra, tehát az építészet, a város sziluettje, az akkori városkép szempontjából. Ez valahogyan inspirált is engem, ezért elkezdtem fotóssá képezni magam- Így egyre többet megtudtam Maier fotóiról és egyáltalán a fotóművészetről. Úgyhogy elmondhatom: ezek a fotók egészen új irányt adtak az életemnek.

DC: Mit tudott Vivian Maierről, hogyan derítette ki, hogy milyen lehetett a személyisége?

JM: Semmit nem tudtam Maierről. Egészen konkrétan semmilyen tényszerű információm nem volt egészen 2009-ig, amíg a gyászjelentés meg nem jelent róla.
Ahogy egyre inkább a megszállottjává váltam, úgy szippantott be a nyomozás, a kutatói munka, hogy ki is volt ő. Mivel a róla készülő dokumentumfilm társproducere vagyok, a kutatás még izgalmasabbá vált. Nagyon sok embert találtunk, akik ismerték Viviant és rengeteg történetet osztunk meg a filmben. 

(Forrás: Collection by Devon Caulfield for Lomography March 25, 2011
http://www.lomography.com/magazine/lifestyle/2011/03/25/interview-with-john-maloof-discoverer-of-the-vivian-maier-collection)

Azok alapján, amit eddig tudunk róla, Vivian nem nyomtatta ki a képeit, sőt azzal sem bajlódott, hogy előhívja a többezer filmtekercset. Lehet hogy anyagi okok tartották ettől vissza, vagy mert nem volt rendes sötétkamrája. De az is lehet, hogy osztotta Henri Cartier-Bresson nézeteit: „Az első tízezer fotód a legrosszabb képeid." „A helyzet az, hogy engem nem maga a fotózás tárgya érdekel. Ha egyszer a kép már a dobozban van, nem érdekel, mi lesz a következő lépés vele. A vadászok végülis nem szakácsok.”
Úgy tűnik, Vivian is inkább vadász volt. Kidolgozott erről valamilyen teóriát? Felfedezett valamilyen ismétlődő témát vagy helyszínt a gyűjteményben?

JM: Hogy miért maradt előhívatlan az a pár ezer filmtekercs, nagyon nehéz megérteni. Tudjuk, hogy gyerekfelvigyázóként dolgozott, és mivel nem volt biztos jövedelme, talán volt olyan időszak az életében, amikor túl szegény volt, hogy kifizesse az előhívást. Amikor megint lett pénze, lehet hogy úgy döntött, hogy csak azt hívja elő, amin éppen akkor dolgozott. Természetesen vannak ismétlődő témák a képein. Gyengéi voltak a gyerekek. A legkorábbiaktól kezdve a legutolsó képekig, gyerekek mindig szerepelnek a képein, gyerekeket mindig fotózott. Nagyon érdekelte az utcai graffiti és az újságok is. Napilapok az újságárus standon, a járdaszegélyen, a szemeteskukákban – sokszor megjelennek fotóin. De a legjellemzőbbek mégis az utcaképei.

(Forrás: by Michelle Hauser for The Design Observer Group March 31, 2010
http://m.designobserver.com/observatory/feature/finding-vivian-maier/13118/)

A RENDEZŐKRŐL

John Maloof (Rendező/Producer)

John Maloof filmes, fotós, történész. A Vivian Maier fotókollekció kurátora. A Maloof Gyűjtemény keretében John továbbra is az állomány megőrzésén és széleskörű elérhetőségén dolgozik. John Chicago nyugati negyedében nőtt fel, gyakorta adott el és vásárolt bolhapiacokon, így bukkant rá Vivian fotóira. Maloof a Vivian Maier: Street Photographer című könyv szerzője. Készülőben önéletrajzi kötete is.

Charlie Siskel (Rendező/Producer)

Charlie Siskel Emmy-díjra jelölt televízió és filmes producer, író és rendező. Korábbi munkái között található Michael Moore-ral közös filmje, az Oscar-díjas Kóla, puska, sültkrumpli, és a Szelektív vallás című doku, melyet Bill Maherrel és Larry Charlesszal készített. A Comedy Centralon vetített Tosh.0 című televíziós sorozat executive producere. 15 éve készít dokumentumfilmeket és vígjátékokat, gyakran a kettőt kombinálva. Charlie azon a környéken született és nőtt fel, ahol Vivian dadaként dolgozott. A korábban ügyvédként dolgozó Siskel Los Angelesben él.